Отвъд възможностите на човешкото око животът крие невъобразими тайни.
Светкавични нападения. Тайни за живота и смъртта.
Екипът ни ще работи в тежки условия с най-модерна фотографска технология,
за да разкрие общото между живите твари.
По-бързо, по-бавно, по-близо.
Ще видите красотата и жестокостта на природата
в "Скоростта на живота".
СКОРОСТТА НА ЖИВОТА: ЛОВЦИТЕ ОТ ИЗТОЧНА АФРИКА
В равнините на Серенгети, Източна Африка,
времето се измерва не само чрез дни и нощи,
но и чрез сезон на поройни дъждове и жестока суша.
Създанията, които са еволюирали в тази опасна среда,
са смъртоносни като климата. Екип от оператори
ще се изправи срещу опасностите в тази дива страна.
Това е свят на мъгливи планини, древни долини и необятни савани,
където оцеляването е игра на живот и смърт,
която не спира нито за миг.
5:30 часа. ЦАРСТВОТО НА ЗУЛУ, ЮЖНА АФРИКА
Следенето на животно в мрака е опасно.
Африкански лъвове ловуват преди зазоряване,
и не се страхуват от хора.
В момента екипът търси една по-различна котка,
рядко забелязвана и заснимана.
Видян на слабата утринна светлина,
това е най-ловкият хищник в Източна Африка.
Каракалът - акробатичната супер котка на Източна Африка.
Тя скача толкова високо, че хваща птици в полет.
Този млад мъжкар е гладен.
Той започва да губи сили.
Това е коварна местност, в която лесно ще загине от глад.
Но това не е в природата на каракала.
Въпреки че е висок само 45 сантиметра, мускулите на задните му крака
могат да го изстрелят на три метра във въздуха,
хващайки птица в полет.
За да издържи на твърдото кацане,
котешките му стави действат като амортисьори.
Но и плячката не е глупава.
Токачката е една от най-бързо бягащите птици в Африка.
С очи от двете страни на главата, тя забелязва каракала,
преди да е навлязъл в обсега за атака.
Но всеки път, щом птицата се измъкне, той я проследява с острите си сетива.
Обонянието на каракала е остро,
а очите му са предназначени за лов денем и нощем.
Тайното му оръжие са двете свръх чувствителни удължени уши,
управлявани от над 20 отделни мускули.
Той движи ушите си независимо едно от друго,
за да определи местоположението на целта на повече от 180 метра.
Той чува слаб звук в тревата на около 10 метра.
Тази двукилограмова птица бяга с 6 метра в секунда.
Но сега котката е твърде близо, за да й се изплъзне.
Има само един изход - нагоре.
Токачката се изстрелва в небето със скорост 10 км/ч.
Но тези птици не са издържливи, полетът им трае само 30 метра.
Тя приближава земята,
а каракалът е готов.
Битката приключва за по-малко от минута.
Каракалът докопва трахеята на птицата и я задушава.
След като котката се отдава на заслужена почивка,
листата и клоните над нея се раздвижват,
но не от вятъра.
Това, което прилича на клони, е дребна армия маскирани воини,
всеки един въоръжен с остри челюсти и крайници като граблива птица,
осеяни с шипове. Този майстор на маскировката
е източноафриканската богомолка,
една от многото разновидности.
Структурата, формата и цветовете на телата им ги скриват от враговете,
както и от дребните насекоми и животни, които ловуват.
Малко насекоми са екипирани да проследяват плячката си.
Те могат да въртят триъгълните си глави на 180 градуса
и да поглеждат през рамо.
Чувствителни, сложно устроени очи засичат най-малкото движение
на изумителното разстояние от 18 метра.
Когато ловуват на слаба светлина, те разчитат на ултразвуково ухо,
разположено в горната част на тялото.
На брой маскировките на богомолките са толкова, колкото и скривалищата им.
Нежните цветни нюанси на цветната богомолка
й помагат да дебне и да похапва колибри.
Други видове се маскират като сухи листа и клони.
Но всички разновидности споделят общ и специфичен копнеж за любов.
Богомолката не се храни, единствено когато се чифтосва.
А за тази женска това време е настъпило.
Тя е открила мъжки. Въпросът сега е
дали той е готов да умре за привилегията.
Тази женска богомолка може да убие малка птица.
Но днес тя има желание за секс, и не е гладна.
Тя иска да се чифтоса с по-малкия мъжки.
Сега е началото на сезона и той не е заинтересован.
Нежеланието му може да го спаси, защото след като оплоди женската,
тя ще го обезглави и ще изяде хранителния му мозък.
Отказът му я принуждава да погледне на него другояче,
този път като храна. Той се опитва да я отблъсне
с удари на предните си крака.
Но женската продължава да настъпва към него.
Внезапно тя разперва криле,
вероятно да уравновеси смъртоносния удар на силните си челюсти.
Изправен пред ужасяваща смърт, мъжкият има само една възможност.
Очаквайте, същество, което може да живее без глава.
А по-късно увивно растение с вкус към влечугите.
10:30 провинция Мпумаланга, Южна Африка
Десет сутринта е, в горещата, напукана долина.
Двама от членовете на екипа са бродили из района в продължение на час.
И буквално са попаднали на рядка възможност.
За да го заснемат, те монтират високоскоростна камера на стабилен статив.
Нищо не трябва да вибрира или разклаща апаратурата,
защото ще се снима от близо.
Това е смъртоносен двубой между двама маскирани убийци.
Зад всяко успешно чифтосване стоят десетки неуспешни.
Мъжката богомолка успява да избяга от гладната паст на женската.
След падане от височина 50 пъти дължината на тялото му,
силният външен скелет му спасява живота.
Вече на безопасно разстояние от женската,
боят е изцедил енергийните му запаси.
Сега е гладен.
Наблизо в листата се чува шум.
Плячката му ходи на шест крака, има 18 колене
и може да бяга с 4 км/ч.
Хлебарките са произлезли от Африка и Азия преди 250 милиона години,
а сега обитават почти всяко кътче на планетата ни.
Богомолката е толкова неподвижна и маскирана,
че хлебарката влиза право в зоната на атака.
В реално време атаката е прекалено бърза, за да се види.
Но скоростта и прецизността на удара се разкриват,
когато скоростта на кадрите е 60 пъти по-бавна.
Богомолката напада хлебарката за петдесет хилядни от секундата.
Време е да я убие.
Мъжкият парализира жертвата с помощта на острите си челюсти,
като я захапва за врата.
После я изяжда жива.
Телата на хлебарките са толкова примитивни,
че могат да живеят седмица без глава.
Като запази своята глава, богомолката се спаси от фатален удар
и гладна смърт, поне засега.
В Източна Африка повечето победи са краткотрайни.
Тъмното оперение
и дългите грациозни крака принадлежат на древен хищник.
Произходът му датира отпреди 50 милиона години.
Великолепният сив коронован жерав.
Някога са обитавали далечната Северна Америка,
но днес само африканското слънце им дава топлината, от която зависят.
Размахът на крилете им е почти два метра
а продължителността на живот - 25 години.
Източноафриканците вярват,
че тези величествени хищници са предвестници на сезонните дъждове.
Биолозите смятат, че защитените с клепачи очи
им осигуряват идеално периферно зрение, с което забелязват плячката.
Сивокоронният и чернокоронният са единствените жерави,
които спят по високите дървета, закрепени на дългите си и силни крака.
Докато тази женска търси подслон в дърветата,
други гладни хищници търсят плячка.
Някои пълзящи убийци са почти неразличими сред клоните.
Това прилича на лоза, докато не видите главата й.
Лозовата змия.
Раздвоеният й език изследва въздуха за миризмата на плячка.
Зад острата муцуна са разположени очи с формата на зеници.
Това повишава възприятията на лозовата змия,
което е важно за намирането на плячка върху клоните.
Тази женска е ловувала цяла нощ, но не е хванала нищо.
Сега изгряващото слънце й предоставя нова възможност.
Всичко, което трябва да направи змията, е да извърти глава в правилната посока.
Очаквайте, смъртоносния сърбащ о зелен фантом.
А по-късно, паническо бягство.
В разгара на деня, светлината от слънцето може да бъде ослепителна.
Изобилието на видове в Източната Африканска равнина, прави така,
че тя да бъде невидима на пръв поглед.
Лозовата змия е само на сантиметри от плячката си,
но не успява да я разпознае поради една проста причина.
Това влечуго е майсторът на заблудата в Африка.
Името му е синоним за маскировка.
Хамелеонът. А в случая - африканският хамелеон джудже.
Съществуват над 50 вида хамелеони, които обитават дърветата
и тревните площи на Източна Африка, и всички са способни
да променят цвета си в съответствие с околната среда.
Но враговете им също умеят да се сливат с обстановката.
Люспите на смъртоносната габонска усойница
приличат на грапавата дървесна кора.
Но хамелеоните все още имат преимущество.
За разлика от змиите, те могат да променят цвета и шарката си
според настроението си. Комбинация, която ги прави почти незабележими.
В спокойно състояние този вид придобива ярък зелен цвят
като листата на това дърво.
Обикновеният хамелеон.
Една женска дебне насекоми с помощта на две удивителни очи,
разположени в подвижни кули. Тя може да движи и фокусира
всяко едно око отделно, докато ловува.
Тя се движи бавно и предпазливо, когато забелязва плячка.
За да измери скоростта и разтегливостта на езика,
екипът ще използва високоскоростната камера.
В реално време атаката е светкавична.
Но при 200 пъти по-бавна скорост картината е изумителна.
Върхът на езика има мускул с формата на бухалка, покрит с лепкава слуз
и действа като вендуза.
Специални мускули в устата на хамелеона
изстрелват езика му с около 24 км/ч и удря щуреца с 0,030 от секундата.
Жертвата е придърпана към мощните челюсти на влечугото.
Женската трябва да намери сянка от жаркото слънце,
преди кръвта й да прегрее.
Всяко достатъчно бавно насекомо, изпречило се на пътя й,
се превръща в част от обедното меню.
Хамелеонът не закача самотната копаеща оса,
защото ужилването й е силно токсично.
Изправен пред такава заплаха, хамелеонът започва да се олюлява.
Според биолозите това е измамна тактика,
с която той имитира люлеещ лист.
Далече по-големи опасности стоят на пътя на хамелеона.
Една от тях има дебела защитна кожа,
комплект бързи, смъртоносни крака
и апетит към почти всичко, което се движи.
Очаквайте, черна крилата заплаха дебне бързата промяна на хамелеона.
А по-късно, екипът среща примат с кучешко лице и опасност, плюеща смърт.
16:37 Мпумаланга, Южна Африка.
В началото на друг Източноафрикански следобед,
завръщайки се към епохата на динозаврите, то вкусва въздуха за плячка.
Това е дългият 150-сантиметров скален варан.
Хамелеонът го забелязва пръв.
Женската е в смъртна опасност, а угрозата активира прилив на хормони,
които задействат клетките в кожата й.
Когато и варанът я забелязва,
тя издува тялото си, за да изглежда по-голяма и по-страшна.
Хамелеонът е сменил външния си вид.
Новата окраска, породена от реакцията към опасност,
прави женската да изглежда по-агресивна.
Варанът решава да я остави.
С падането на температурата, тя търси убежище при дърветата.
Хамелеонът се катери нагоре с помощта на специалните си крака.
Всеки от тях има пет пръста, обединени в две групи.
Денят е бил дълъг, но дърветата крият още щурци и опасности.
Това е беловрат гарван.
На забавен каданс се вижда, че гарванът не спира полета си,
когато насочва клюна и ноктите си към хамелеона.
Но днес плячката му е различна.
Защото няма такава.
Хамелеонът е закотвен за клона чрез силната си опашка.
Има късмет, защото гарванът с лекота може да вдигне костенурка.
Но сега е изпуснал храната.
Вече е късен следобед. Грубите клони на акациите
разкриват колко красиви и опасни са.
В жегата под тях живеят някои от най-издържливите обитатели на Африка.
Острите тръни и грубата обвивка на месестите растения
пазят скритото в тях съкровище - вода.
В район, опустошаван от периодична суша,
водата е средство за оцеляване.
17:17 часа. ЮЖЕН МОЗАМБИК
С пресъхването на реките, животът се струпва около тресавищата.
Покрити с бодлива четина и кожа, твърда като носорог,
въоръжени до зъби, те скитат из храсталаците.
Източноафрикански глигани.
С тегло над сто килограма, тези зверове са създадени да ядат,
без да бъдат изядени. Хванати натясно,
те са защитават с два чифта бивни.
Горните им закривени бивни изглеждат опасни,
но долните са много по-остри и смъртоносни в битка.
За да достигнат по-късите треви, глиганите могат да ходят на колене.
Водните дупки са остатъци от река, пресъхнала от сушата,
която вилнее от май до началото на август.
Когато няма растителност, глиганите ядат всичко
от мъртви животни до слонски изпражнения.
Калната баня ги предпазва от хапещите насекоми
и, най-важното, охлажда ги.
Глиганите не се потят в жегата през сухия сезон -
адаптация, позволяваща им да оцелеят месеци без вода,
като съхраняват влага в телата си, която използват, за да се охладят.
Времето им в тресавището свършва.
Глиганите буквално усещат приближаващата опасност,
когато блатистата почва под тях започва да се тресе.
Опасността се движи с крака, дебели колкото дърво акация.
Това е 20-тонен слон. Всяка негова частица умира от жажда,
всичко, което му се изпречи, ще бъде премазано.
Но глиганите имат още един животоспасяващ способ.
Те могат да бягат с 50 км/ч,
а това ще ги спаси от нещо, което е 20 пъти по-голямо от тях.
Очаквайте, змия плюе смърт и един мърморко получава своето отмъщение.
По-късно, смъртоносен дуел в Скоростта на живота.
18:11, Южна Танзания.
Краят на сухия сезон е.
Тук, в северните равнини, Африканското слънце изпраща следобедни температури
повече от 110 градуса по Фаренхайт.
Досега високоскоростните камери издържаха на праха и жегата.
Но екипът и екипировката ще бъдат поставени на изпитание
от стадо павиани.
След хората, павианите са най-приспособимите всеядни в света.
Хранят се с всичко от семена и ядки до насекоми и риба,
дори и новородени антилопи. При заплаха стават свирепи,
но сега просто са любопитни.
Една група приближава операторите.
Павианите са заинтересовани заради филтъра на обектива,
в който виждат отражението си. Те са до мен, а аз съм леко нервен.
Поведението им минава от агресивно към одобрително.
Павианите се чувстват добре сред нас.
Мисля, че ни приемат като част от тях, в момента ни пощят.
Павианите обичат да се пощят, когато температурите паднат.
Докато групата си почива,
един от най-смъртоносните убийци в Източна Африка пропълзява.
Плюещата кобра. Опасност, дълга 150 сантиметра.
За нещастие павианите са любопитни.
Когато възрастните отиват да я разгледат отблизо,
кобрата доказва омразното си име.
Змията изстрелва тънки струи отрова в очите на мишената си.
Ако отровата влезе в очите на маймуната,
тя ще се подуе болезнено, а след минути
жертвата временно ще ослепее.
Възрастните вече осъзнават опасността и надават предупредителни викове.
Струите отрова са бързи и прецизни.
Всеки павиан в радиус два метра от змията е застрашен.
Изстреляна от зъбите на кобрата,
причиняващата слепота отровата лети със 150 метра в секунда.
Павианите се катерят по дърветата и се спасяват,
змията също продължава по пътя си.
Както маймуните и змията, дори слънцето следва своя път.
От шест дълги месеца екосистемата на Източна Африка
е подложена на безмилостното време на горещите ветрове през сухия сезон.
Само че този ден ще свърши по друг начин.
Когато ветровете докарат влагата от Индийския океан,
започва дъждовния сезон.
През октомври и ноември
тези порои събуждат едни от най-издържливите обитатели на Африка.
Някои са преживели горещината чрез хибернация под земята.
Щом отворят очи, мислят само за едно нещо -
да изядат всичко, което се побере в устата им.
Африканската ровеща жаба - една от най-големите жаби на света.
Тази тежи около два килограма.
Дъждът събужда още един хищник.
Това противно лице принадлежи на странен вид,
наречен дъждовни жаби. Те не могат да скачат или плуват,
а краката им са толкова къси, че влачат тялото си по земята,
докато ловуват насекоми.
Основната им защита е слуз, която кожата им изпуска.
Повечето животни не ги закачат, но "повечето" не означава всички.
Хералдическата змия. Със зъби, криещи слаба отрова,
този 90-сантиметров мъжки е активен през дъждовния период,
а жабата е сред любимите му ястия.
Змията приближава набелязаната цел.
След минута тя е в обсег.
Дъждовната жаба не може да надбяга змията.
Вместо това, тя се издува. Тази защита е предназначена
да възпре хищници като змиите, които гълтат плячката си цяла.
Но хералдическата змия си има стратегия.
Тя напада жертвата в гръб - най-тясната част от тялото на жабата.
Хералдическата змия се храни с дребна плячка, затова не е нужно да я убива.
А я гълта жива.
Докато жабата се бори да оцелее в стомаха на змията,
процесът на храносмилането вече е започнал.
След минути змията е уловила миризмата на друга жаба.
Но тази очаква срещата.
Ровещата жабата е хищник, който ловува от засада и играе мръсно.
Въпросът е дали жабата е захапала повече, отколкото може да сдъвчи.
Този път отговорът е да.
Очаквайте, воини с 8 крака и зъби извън главата.
И малка иглеста възглавничка има работи с ходеща спринцовка.
21:11, Голямата напукана долина.
Някои от най-ненаситните нощни ловци
се крият под земята.
За да ги заснеме, екипът използва дигитално око, наречено ендоскоп.
Ендоскопът е монтиран на кабел със собствена светлина.
Той внимателно е спуснат в коприненото убежище на едно подземно чудовище.
Всеки, неразумно дръзнал да пипне този хищник,
ще получи отровна захапка, причиняваща повръщане
и затруднено ходене.
Тази вечер той бързо напада ендоскопа, търсейки място да го захапе.
Местните жители казват, че задните два крака на това създание
приличат на пръсти на павиан.
То има осем крака и отровни зъби.
Тялото му е осеяно със специални власинки.
Павиановият паяк е нощният господар на подземния свят в Южна Африка.
Мъжкият, способен да убие голям гущер, достига зрялост след 10 години.
Наблизо се появява съперник.
За разлика от съименниците си, павиановите паяци не се пазят
и не се грижат за себе си. Всъщност предпочитат да се изядат,
а точно това има предвид вторият паяк.
Първият паяк приема предизвикателството.
Като разкриват зъбите си, всеки мъжки се надява да нанесе удар.
Една женска снася хиляди яйца, от които се излюпват паяци,
а съперничеството за територия и храна води до такива яростни битки.
Този двубой завършва без резултат.
Когато паяците се връщат в дупките си, първият паяк избягва нощен ловец,
с който не иска да се замесва. Далечен роднина на кърлежа,
той не е пасивен кръвопиец.
Щипките му са предназначени да сграбчва в смъртна прегръдка.
В края на 20-сантиметровото му тяло има мехуроподобна отровна жлеза,
която завършва с жило.
Източноафриканският скорпион.
Тази огромна женска е заела отбранителна поза.
Жилото й е в позиция на атака,
защото е изправена пред заплаха 20 пъти по-голяма от нея.
Въпреки че няма жило, той е покрит с хиляди остри бодли.
Самотен ловец като скорпиона, той също е гладен.
Притежава остър слух, както и нос, приспособен да улавя странни миризми.
Тази нощ е усетил миризмата на скорпиона.
Източноафриканският таралеж.
Таралежът захапва скорпиона за щипката, на косъм от ужилване.
Точно когато скорпионът нанася удар, бронираното му тяло е пречупено.
Таралежите са 40 пъти по-устойчиви на отровата
от други животни с техния размер. Успехът е още един улов.
След няколко часа хоризонтът започва да изсветлява,
когато слънцето изгрява от изток. Естественият часовник на живите твари
е изминал един пълен цикъл, както и проектът за нашия екип -
проект, който ни показа невероятни способи
от мълниеносния език до воините с миниатюрна маскировка.
Това е свят, в който красотата и жестокостта
на животинското царство се сливат в едно.
А битката за територия и оцеляване никога не спира
в скоростта на живота.
BG